Academy of Sciences and Arts of Bosnia and Herzegovina
Medhótá śrávaḥ II: Misao i slovo: zbornik u čast Mislava Ježića povodom sedamdesetog rođendana
(Medhā utá śrávaḥ I: Thought and Word. Felicitation Volume in Honour of Mislav Ježić at the Occasion of His Seventieth Birthday, glavni urednik Ranko Matasović, urednici Ivan Andrijanić, Mario Grčević i Bojan Marotti, Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti, Zagreb, 2023, 479 strana; ISBN 978-953-347-492-2 (cjelina) ISBN 978-953-347-471-7 (knjiga II))
Purišević, Fuad, Opće upravno pravo, Tom prvi, Pojmovno određenje uprave i nosioci upravne funkcije, 2022, 371 str. i Opće upravno pravo, Tom drugi, Teritorijalna organizacija uprave i radni/službenički odnosi kadrova u upravi u Bosni i Hercegovini, Planjax komerc, Tešanj, 2022, 222 str.
Elmana Cerić i Haris Cerić, Strip kao medij filozofske poruke: stripozofski pristup nastavi filozofije, Druga gimnazija, Sarajevo, 2020, 172 str.
Ka filozofskoj Kurʼanologiji: struktura iznačenje u Kurʼanu
Ideja razvijena u ovom radu je ideja filozofske Kurʼanologije ili al-falsa- fiyya al-Qurʾāniyya. Dugi niz godina se zalažem za filozofsku Kurʼanologiju, odnosno za Kurʼansku hermeneutiku, počevši od uvažavanja Kurʼana kao filo- zofske knjige. Pristup je ovdje, dakle, filozofski i teorijski. Kurʼan je prouča- van kao objavljeni, književni ili neka druga vrsta teksta. Predlažem da ga (pro) čitamo i kao filozofski tekst.
Predrag Finci – najraskošniji filozof estetičar u BiH i regionu
Predrag Finci je bosanskohercegovački i britanski filozof, pisac i esejist, koji potiče iz ugledne sarajevske sefardske porodice. Međutim, od 1993. godine živi u Londonu, gdje do odlaska u mirovinu radi kao slobodni pisac i gostujući istraživač. Autor je tridesetak knjiga i velikog broja eseja. Predstavlja glas apologije umjetnosti, usprkos svim nedoumicama i nevoljama koje su umjetnost snašle u našem dobu, i nedvojbeno je najproduktivniji i jedan od najznačajnijih autora porijeklom iz BiH. Ovaj naš “bosanskohercegovački BenAmi Scharfstein”, filozof-estetičar-komparativista, i dalje piše i vrlo je aktivan i skrajnje plodan filozofski pisac, te je autor u ovom nizu Fincijevih sažetaka (a sažetci su uvijek riskantno pojednostavljenje djela) napravio kronološki pregled njegovih knjiga. S radošću i izglednim nadanjima autor želi skrenuti pozornost široj akademskoj zajednici na njegov golemi oeuvre na intersekcijama.
Fincijev poetozofski oeuvre na intersekcijama
Dimitrije Mita Mitrinović (1887, Donji Poplat, BiH – 1953, Richmond-upon-Thames, Surrey, UK)
Pola stoljeća po smrti ovog zagovornika integracionističke kulturne ideologije u rasponu od etničkog nacionalizma do svjetskog panhumanizma i kozmopolitizma čiju srčiku tvori primordijalno jedinstvo religija, kao i promotora jugoslavenstva iz šire jugoslavenske perspektive, od lokalno srpskog i potom jugoslavenskog razdoblja supranacionalnog identiteta, o njemu je pisao naš uvaženi kolega Dušan Pajin. Autor ovog teksta na sedamdesetu obljetnicu smrti ovog bosanskohercegovačkog intelektualca, kojeg je Zapad još onomad priznao i koji je ostvario zavidnu akademsku reputaciju u Ujedinjenom Kraljevstvu i koji je uspostavio iznimno vrijedne linkove diljem Europe, nastoji ukazati iznova na značaj njegovog opusa u našoj sredini, gdje decenijama nije bilo riječi o njemu, niti su objavljivani njegovi radovi. Dakako, u tekstu kazujemo o Dimitriju Mitrinoviću iz Donjeg Poplata nadomak Stoca, sada u općini Berkovići, čija su trotomna Sabrana djela objavljena 1991. u Sarajevu u izdanju sarajevske Svjetlosti skrajnuta pred mitomanima iz sva tri naroda koji tvore vladajući bh. trolist u užasnom vihoru rata. Uostalom, kao i njegova poveznica panslavizma i Sarajeva u široj jugoslavenskoj perspektivi.
zagovaratelj europske unije i svečovječanske zajednice i njegov network
The New Real as the New Order of the Virtual and Hyperreal Existence
The essay is an innovative and original reflection of the problematics of the new virtual social reality and sexuality as re-instating and reinventing the real as the “New Real”, written in Baudrillard’s terminology, inspired by his works Seduction, Simulacra and Simulation and The Transparency of Evil, Essays on Extreme Phenomena for rethinking and deconstructing theories of social relationships, the philosophy of the postmodern society and sexuality in terms of simulation and hyperreality with significant references to Lacan’s conceptual system in his seminars “Love and the Signifier” in his Seminar XX. The interpretation of the “new reality”, the real and the hyperreal will make significant comparisons of Baudrillard and Lacan, referring to similar concepts, but understood and illustrated in a different context of Baudrillard’s philosophy of the postmodern and post-social state, simulations and technological virtual life and Lacan’s psychoanalytical hermeneutics of social and sexual relationships between signifiers. Theories and references studied and elaborated are used to provide and elaborate the idea and thesis of deconstruction of social and sexual relations in the “new order”, known as the “New Normal”, equivalently named the “New Real”, which signifies the “Real” in both Lacan’s, but primarily Baudrillard’s sense. The main focus is on the phenomenon of Internet interaction, its simulated reality, hyperreal lives formed by illusions of personal and interpersonal omnipresence, conceptualizing and designing social and sexual relations in virtual communication. In the current age, it is impossible to imagine the totality of life, consisted of work, entertainment, social contacts and sexuality without technology and virtual communication and relations as the only way of living and interacting with others. Virtual reality inevitable not only implies but impose virtual interpersonal social and sexual relations as social interaction via the screen, visual and au­ditive socializing and relationships, without experiencing the live visage or a touch of another person.
Čemu još obrazovanje? Misli uz spis iz Nietzscheove ostavštine “Obudućnosti naših obrazovnih ustanova”
U svojim predavanjima o budućnosti njemačkih obrazovnih ustanova Nietzsche prepoznaje trostruku nemogućnost: (i) nemogućnost filozofije, (ii) nemogućnost umjetnosti i (iii) nemogućnost istinske religije (tj. filologije). Ta nemogućnost proizlazi iz demokratskog ustrojstva institucija, koje se ne može pomiriti s njihovim aristokratskim porijeklom. Problem ipak pruža priliku povijesno-mislilačkom (a) pitanju o smislu obrazovanja, (b) pitanju o smislu naroda i (c) pitanju o smislu jezika.
Fenomen hermeneutike učitavanja: Heideggerova učitavanja Hölderlinu i Nietzscheu u drugome periodu mišljenja (1934–1946)
Povjesnicari filozofije, interprete i mislioci su iz opusa Martina Heideggera izdvojili mnoštvo fenomena sukladno njihovoj izrazitoj frekventnosti u odnosu na druge fenomene Heideggerova mišljenja, pa je tragom toga zbog svoje prividne nefrekventnosti jedan fenomen gotovo u potpunosti zanemaren – iako zapravo prožima cjelokupni Heideggerov opus i posebice drugi period mišljenja (1934–1946). Naime, ono po cemu je osoben Heideggerov drugi period mišljenja jeste njegovo interpretiranje djela ili dijelova djela mnoštva drugih mislilaca poput primjerice Hegela, Anaksimandra, Aristotela, ali posebice Hӧlderlina i Nietzschea – kojima Heidegger posvecuje mnoštvo predavanja, rasprava i govora. U tomu kontekstu, a tragom spomenute osobenosti drugoga perioda Heideggerova mišljenja, fenomen koji je umakao povjesnicarima filozofije, interpretima i misliocima – iako obuhvata i sve druge fenomene, bili oni frekventni u Heideggerovu opusu ili ipak manje frekventni – jeste fenomen koji možemo odrediti sintagmom: hermeneutika ucitavanja! Tako, hipoteza ovoga rada ogleda se u dokazivanju da su u Heideggerovu drugom periodu mišljenja prikaz teksta i interpretacija teksta toliko sjedinjeni da zapravo cine prikaz interpretacije ili interpretaciju prikaza na nacin da se više ne zna šta je prikaz teksta, a šta je interpretacija teksta. Upravo, na takav nacin ucitavanje interpretacije u prikaz ili prikaza u interpretaciju ozbiljuje fenomen hermeneutike ucitavanja što ima biti dokazivano školskom hermeneutikom heideggerijanske hermeneutike kroz mnoštvo pojedinih primjera u Heideggerovim govorima, predavanjima i raspravama o djelima Hӧlderlina i Nietzschea u drugom periodu mišljenja.
Nakon nekoliko tematskih brojeva Dijalog 1-2, 2023. predstavlja redovno izdanje koje se sastoji iz recentnih radova pristiglih u proteklom periodu, ali i nekolicine koji su usljed poteškoća izazvanih pandemijom Covid-19 naknadno prispjeli za objavljivanje. Pored izvornih znanstvenih radova, u ovom broju se nalazi i nekoliko preglednih radova s posebnim težištem na intelektualne portrete znamenitih bosanskohercegovačkih intelektualaca kao što su Predrag Finci ili Dimitrije Mitrinović. Na taj način redakcija Dijaloga nastavlja s praksom refleksije domaćeg mišljenja u dijalogu sa svjetskim tokovima. U ostatku ovog broja nalazi se i nekoliko osvrta na recentnija izdanja domaćih i autora u susjedstvu koja su obilježila protekli period. U svom tekstu “Fenomen hermeneutike učitavanja: Heideggerova učitavanja Hölderlinu i Nietzscheu u drugome periodu mišljenja (1934–1946)” autor Safer Grbić ukazuje na fenomen koji je, kako on pokazuje, umakao povjesničarima filozofije, interpretima i misliocima koji se referiraju na Hiedeggera. Premda je, po mišljenju autora, riječ o jednom sveobuhvatnom fenomenu, u smislu da on obuhvaća i sve druge fenomene, bili oni frekventni u Heideggerovu opusu ili ipak manje frekventni, tim prije zaslužuje posebnu pažnju. Riječ je o fenomenu hermeneutike učitavanja. S tim u vezi autor razvija, a i dokazuje hipotezu cijelog rada po kojoj su u Heideggerovu drugom periodu mišljenja prikaz teksta i interpretacija teksta toliko sjedinjeni da zapravo čine prikaz interpretacije ili interpretaciju prikaza na način da se više ne zna šta je prikaz teksta, a šta je interpretacija teksta. Vesna Stanković Pejnović i Damir Vesely u svom tekstu “Čemu još obrazovanje?” propituju jedan intrigantan spis iz Nietzscheove ostavštine. Riječ je o tekstu pod naslovom “O budućnosti naših obrazovnih ustanova”. Premda, na prvi pogled, malo neobična tema za ovog velikog mislioca, autori osvjetljuju širi kontekst unutar kojega Nietzsche pristupa obrazovnim problemima. U svojim predavanjima o budućnosti njemačkih obrazovnih ustanova Nietzsche prepoznaje trostruku nemogućnost: (i) nemogućnost filozofije, (ii) nemogućnost umjetnosti i (iii) nemogućnost istinske religije (tj. filologije). Ove nemogućnosti i zapriječenosti, prema Nietzscheu, proizlaze iz demokratskog ustrojstva institucija. Taj okvir je nepomirljiv spram, dosljedno Nietzscheovom stavu, aristokratskog porijekla i filozofije, i umjetnosti i religije. Problem ipak, argumentiraju autori, pruža priliku povijesno-mislilačkom (a) pitanju o smislu obrazovanja, (b) pitanju o smislu naroda i (c) pitanju o smislu jezika. Iva Šokičić u svom tekstu na engleskom jeziku “The New Real as the New Order of the Virtual and Hyperreal Existence” problematizira fenomen nove virtualne društvene stvarnosti seksualnosti u svjetlu bodrijarovske terminologije rekonstruirajući stvarnost kao Novo Stvarno. U fokusu autoričinog interesovanja je internetska interakcija, njezina simulirana stvarnost, hiperrealni životu oblikovani prema iluzijama personalne i interpersonalne sveprisutnosti, osobito konceptualizacije i kreranja društvenih i odnosa među spolovima u svijetu virtualne komunikacije. Nevad Kahteran u svom tekstu “Dimitrije Mita Mitrinović (1887, Donji Poplat, BiH – 1953, Richmond-upon-Thames, Surrey, UK”, na sedamdesetu obljetnicu smrti ovog bosanskohercegovačkog intelektualca, kojeg je Zapad još onomad priznao i koji je ostvario zavidnu akademsku reputaciju u Ujedinjenom Kraljevstvu i koji je uspostavio iznimno vrijedne linkove diljem Europe, nastoji ukazati iznova na značaj njegovog opusa u našoj sredini, gdje decenijama nije bilo riječi o njemu, niti su objavljivani njegovi radovi. U tekstu “Predrag Finci – najraskošniji filozof estetičar u BiH i regionu” Nevad Kahteran je napravio kronološki pregled njegovih knjiga kojim želi skrenuti pozornost široj akademskoj zajednici na, kako autor kaže, njegov golemi oeuvre na intersekcijama. Kerim Sušić je napisao osvrt na knjigu autora Elmane i Harisa Cerića izdatu 2020. godine pod naslovom Strip kao medij filozofske poruke: stripozofski pristup nastavi filozofije. Ova izuzetno zanimljiva i nadasve inovativna knjiga koju predstavlja Sušić svojim sadržajem, namjerom i ciljevima, te posebno kroz pozitivno ocijenjene ishode praktične primjene naznačenih teorijsko-metodoloških istraživanja, potvrđuje, cijeni autor, kako su moguće i poželjne inovacije koje će doprinijeti razvoju učeničke kreativnosti, kao i njihovom aktiv­nom i ravnopravnom učešću u oblikovanju nastavnog procesa. Milena Simović u ovom broju prikazuje knjigu, udžbenik Fuada Puriševića, Opće upravno pravo, Tom prvi, Pojmovno određenje uprave i nosioci upravne funkcije, 2022. i Opće upravno pravo, Tom drugi, Teritorijalna organizacija uprave i radni/službenički odnosi kadrova u upravi u Bosni i Hercegovini. Autorica konstatira da je snažan razvoj upravnog prava kao samostalne pravne discipline u bh. nauci popraćen odgovarajućim djelima koja se sveobuhvatno i sistemski bave upravnim pravom. To je upravo širi kontekstu u kome se javlja ova knjiga Fuada Puriševića. U ovom udžbeniku su sadržana poglavlja o temama kojima se, kako kaže autorica, autor kontinuirano duži niz godina bavi u svom naučnom radu, što posebno doprinosi naučnoj utemeljenosti udžbenika. Iako je ponajprije riječ o udžbeniku namijenjenom studentima, djelo prof. Puriševića ima izraženu pravnonaučnu vrijednost, na što ukazuje i obim bibliografije i korištenih pravnih izvora. Asim Mujkić u svom osvrtu naslovljenom kao “Prilog bosanskom pitanju” analizira osnovne ideje netom objavljene knjige Slave Kukića Narod i nacija (2023) koja je već izazvala polemičke tonove na bosanskohercegovačkoj javnoj, intelektualnoj i akademskoj sceni. Takav razvoj događaja upravo potvrđuje ključnu tezu autora osvrta, naime, da će za svakoga ko se upušta u analizu ili kritiku etnonacionalističke hegemonije u BiH koja već trideset godina drži u potčinjenosti njene ljude knjiga profesora Kukića predstavljati izuzetno vrijedan doprinos toj diskusiji. Knjiga Narod i nacija argumentirano otvara jednu sasvim novu perspektivu za razumijevanje ukupnog društvenog i političkog problema u BiH. Naime, Kukić, pored uobičajenog B-H-S nacionalističkog trojca koji sistematski razara društveno tkivo i svaku smislenu perspektivu za BiH, identificira “još jednog” člana u toj ekipi koji, možda na prvi pogled, nema izravno nacionalističko obilježje, ali ga Kukić obilježava kao “sastavnicu bošnjačkog nacionalizma” – ideju ‘bosanske nacije’. Nevad Kahteran piše osvrt pod naslovom “Medhótá śrávaḥ II: Misao i slovo: zbornik u čast Mislava Ježića povodom sedamdesetog rođendana”. Autor se poziva na vlastito poznanstvo i iskustvo intelektualnog druženja i suradnje s Ježićem konstatirajući da je upravo zbog svojeg poredbenofilozofijskog interesovanja i uklona za istočnjačke filozofije akad. Mislav Ježić više godina zaredom gostovao na Odsjeku za filozofiju Filozofskog fakulteta u Sarajevu i da preko dvije decenije traje ta naša surađivačka konverzacija i prijateljevanje s ovim izvanrednim hrvatskim znanstvenikom koji, bez imalo dvojbe i krzmanja, spada u red vodećih europskih i svjetskih poznavatelja sa svojeg područja istraživanja, te nas je silno razveselila činjenica da su njegove kolege i studenti, sukladno dobrim akademskim običajnostima, posvetili ovaj Festschrift njemu u čast i nadasve znanstvenom opusu svjetskog značaja, koji je još uvijek narastajućeg karaktera, a kojeg se ne bi postidio bilo koji prestižni sveučilišni centar u svijetu.
Odgojem i obrazovanjem do istinskog ljudskog bića
Sa naglim razvojem digitalne tehnologije i vještačke inteligencije, moderna civilizacija je najzad ušla u eru ‘postnormalnog vremena’ koje je sa sobom, uz sve prednosti i znanstveno-tehnološki napredak: globalizaciju, urbanizaciju, genomiku, ali i klimatske promjene, dovelo do definitivnog pretrgnuća sa poretkom starih vrijednosti, sa sustavnim znanjem o stvarima, kao što je dovelo i do erozije istine i povjerenja kao temeljnih vrijednosti unutar tradicionalnih formi znanja. Atakujući na temeljnu funkciju ljudske memorije, digitalna kultura kao bespremačno moćan nosač informacija u eri ‘postnormalnog vremena’ većma dovodi do toga da epistemične i etičko-moralne vrijednosti sve više gube na vlastitoj punovažnosti u javnome diskursu: istina i laž, vrlina i porok gotovo su potpuno izjednačeni, sa neskrivenom tendencijom da se ljestvica neupitnih tradicionalnih odgojno-obrazovnih vrijednosti sasvim potisne na marginu života.
epistemične i etičko-moralne vrijednosti
Roditeljski stilovi kao faktor rizika i zaštite u razvoju problema u ponašanju kod djece
Problemi u ponašanju kod djece kao što su anksioznost, depresivnost, agresivnost, nasilni oblici ponašanja i sl., postaju veliki globalni problem. U skladu s tim, raste interesovanje za tumačenje etiologije i prevencije navedenih oblika ponašanja, što je bilo očigledno u posljednjim ekstremnim slučajevima nasilja koje su počinila djeca. Prethodna istraživanja identifikovala su niz riziko faktora na individualnom, mikrosistemskom i makrosistemskom nivou, a posebna pažnja se usmjerava na porodicu kao najbliži mikrosistem djetetu. Porodični faktori uključuju porodično okruženje, stil roditeljstva i uključenost roditelja, među kojima roditeljski stilovi predstavljaju najčešće propitivanu varijablu. Veza između roditeljskog stila i problema u ponašanju kod djece predmet je mnogih istraživanja pogotovo posljednjih godina. Kako bi se produbilo razumijevanje ovog odnosa, u radu će se nastojati dati pregled različitih istraživanja te u skladu s tim ukazati na ključne modele prevencije.
Vizuelna proizvodnja i potrošnja nasilja: između emocionalne praznine i društvenih politika
Iako diskusija o nasilju u medijima nije nova, često se rasprave o ovom fenomenu svode na opšta mjesta i generaliziranja o tzv. pogubnom uticaju interneta na djecu i mlade ljude. Nasilje se kod djece i mladih ljudi u suštinskom smislu odražava individualno, ali ima i izrazit društveni karakter. Ovaj rad će u teorijskom pogledu pojasniti fenomen nasilja i kulture nasilja, šta taj fenomen podrazumijeva, šta su neki od uzroka popularnosti ove kulture u Bosni i Hercegovini te na koji način se ona reflektira na različite društvene procese. Nastojat će se obrazložiti koji su to socijalni, kulturni i psihološki profili djece i mladih ljudi koji proizvode i konzumiraju vizuelne sadržaje nasilja, te da li nasilje postaje dio opštedruštvenog konteksta. Autorica smatra da se ovaj problem ne istražuje dovoljno ozbiljno naročito s aspekta opasnosti gubitka ljudskog kapitala. U sociološkom kontekstu, najvažnije je nastojati doći do što sveobuhvatnijeg upoznavanja i razumijevanja sa mehanizmima koji dovode do ove opasnosti, a tiču se i uloge odgoja i obrazovanja u preovladavajućoj cyber kulturi.
Univerzitet u Bosni i Hercegovini između moći i nemoći obrazovanja
U radu koji slijedi bit će ponuđene tri perspektive ili šira konteksta unutar kojih bi se ova važna problematika razumijevanja odnosa dominantne ideologije i obrazovnog procesa mogla razumijevati pa time i, eventualno, otvoriti moguće pravce promjene cijelog procesa na tragu elemenata kritičkog pristupa. Prva perspektiva u kratkim crtama naznačuje neke ključne aspekte prožetosti ideologije i univerziteta, na primjeru ‘fakulteta političkih ili društvenih nauka’ kroz socijalistički, a potom i savremeni, kapitalistički, odnosno etnonacionalistički period. Drugi dio se tiče pojmovne analize pojma ‘humanizma’ i dvojnosti pojma ‘obrazovanja’ koji iz njega proističe, jedan kritički, a drugi ideološki. Treći dio, samo u naznakama, pokušava na tragu demokratske obrazovne teorije John Deweya ponuditi neka rješenja. Gotovo da nijedan autor kao što je to John Dewey nije dubinski promišljao značaj obrazovanja u ‘omoćavanju’ građanstva u njegovim kapacitetima za slobodno oblikovanje svoje političke zajednice na jedan participativno-demokratski način.
Odgoj/obrazovanje za vrijednosti i humanost u prevenciji i suočavanju s krizama
U prvom dijelu rada kroz uvod i teorijsko određenje odgoja/obrazovanja za vrijednosti tematizira se pitanje suodnosa vrijednosti, odgoja kao humanističke vizije dobrog čovjeka i kriza u današnjim vremenima. U radu se nadalje nude promišljanja o ulozi visokog obrazovanja u eksplicitnom odgoju i obrazovanju za vrijednosti u sprezi s nižim nivoima obrazovanja i drugim odgojnim socijalizacijskim faktorima. Visoko obrazovanje kao poluga i kreator društvenih procesa treba jasno unutar kulture obrazovnog sistema kroz svoje kurikulume, nastavne pristupe, materijale, projekte, praktikume i sl. projicirati i njegovati vrijednosti kao temelj gradnje zdravog društva i angažiranih građana. Odgajanje za vrijednosti nije nešto što je samo intelektualne, već i emocionalne i voljne prirode. Kao prilog promišljanjima uloge visokog obrazovanja u promicanju vrijednosti u radu se daje pregled određenih istraživanja, praksi, iskustava i neki prijedlozi za buduće aktivnosti.
Kreativnost kao moć odgoja: ka transformativnim kreacijskim kompetencijama univerzitetskih nastavnika
Danas je, čini se, više nego ikada, potrebno vraćanje čovjeka njegovoj kreacijskoj suštini/prirodi. Obitelj i škola/univerzitet sve se teže opiru najčešće oktroiranim tržišnim/političkim “vrijednostima”/pritiscima, gdje se ljudska kreativnost promatra i odgojno/kurikularno situira kao slučaj i “privjesak”, a ne temeljni ishod/uvjet svekolikog individualnog i društvenog rasta i razvoja. Kreativnost je jedan od ključnih izazova i preventivnih faktora raznolikih društvenih malformacija/destruktivnosti gdje agresivnost, kao već ustaljeni način “komunikacije”, u različitim formama i modalitetima, poprima zabrinjavajuće razmjere i rezultira često pogubnim posljedicama. Kreativnost, potreba za stvaranjem nečega novog i korisnog, srž je ljudske (radoznale) prirode. Škole bi je imperativno trebale poticati pripremajući tako kreativne i inovativne članove za danas već uveliko tranzicijski globalizirano društvo, tržišta rada, za život uopšte. Naši univerziteti, kao visoke škole presudno značajne i odgovorne organizacije unutar odgojno-obrazovnog sistema, putem različitih programskih sadržaja i aktivnosti, implicite potiču kreativnost nastavnika i saradnika. No, to ne isključuje potrebu razvijanja jedne eksplicitne, kreacijske univerzitetske agende usmjerene na jačanje kreacijskih kompetencija akademskog kadra. Otuda je cilj u ovome radu predstaviti i obrazložiti cilj, očekivane ishode i tematske cjeline-sadržaje jedne edukacijske, psihologijski utemeljene agende, tragajući za mogućim odgovorima na pitanje o ključnim kreacijskim kompetencijama univerzitetskih nastavnika i saradnika kao rasadnika i sijača autentičnih modela ljudske kreativnosti. Rezultati, temeljem teorijske i komparativne analize upućuju na transformativne kreacijske kompetencije: generiranje, elaboriranje i povezivanje ideja, kreativno rješavanje problema i originalan rad. Rad je i apel za uspostavljanje univerzitetskih kvalifikacijskih kreacijskih standarda te poziv na kontinuirano teorijsko i empirijsko propitivanje intradisciplinarnih i interdisciplinarnih veza, osobito psihologije i pedagogije na putevima ka sistematskom poticanju ljudskog stvaralaštva kao brane ljudskoj destruktivnosti i (re)afirmacije moći (institucionalnog) odgoja.
Nasilje među vršnjacima kao odraz uvjeta u kojima djeca odrastaju: percepcija, stavovi i iskustva srednjoškolaca
Cilj ovog kvalitativnog istraživanja je dobiti dublji uvid u percepciju i stavove srednjoškolaca o utjecaju obitelji, lokalnih zajednica, društva i medija na viktimizaciju i nasilno ponašanje djece i mladih prema vršnjacima. U fokus grupama su sudjelovali učenici (N=30) iz Hrvatske u dobi 15-17 godina. Rezultati ovog istraživanja sugeriraju da najsnažniji utjecaj na sudjelovanje djece u vršnjačkom nasilju imaju njihovi roditelji, osobito interroditeljske destruktivne interakcije i nasilno ponašanje roditelja prema djeci te pretjerano zaštitničko, ali i intruzivno i kontrolirajuće ponašanje roditelja s dobrim namjerama, koje vodi do loših ishoda (sebičnost, egocentričnost, razmaženost, potreba za trenutnim ispunjavanjem dječjih želja i sl.). Neprijateljske interakcije koje dominiraju u lokalnim zajednicama i tretiraju se kao uobičajeno ponašanje, predstavljaju model za slična ponašanja djece prema vršnjacima. Na makrorazini nepravde, nejednakost i siromaštvo snažno utječu na život nekih učenika pa oni svojim nasilnim ponašanjem nastoje u školi stvoriti osjećaj moći i važnosti, koje objektivno nemaju, a nedostaju im. Od medijskih utjecaja najvažniju ulogu u sudjelovanju djece u vršnjačkom nasilju imaju društvene mreže, a oko utjecaja nasilnih računalnih i video igrice stajališta učenika su dijametralno suprotna.
Simbolika doma kao praćudorednog prostora nagovještava potragu za postojanom strukturom u kojoj su razgraničenja raspoređena duž dihotomne skale dobro – loše i kulturalno definiranih interakcija putem kojih učimo gdje ja/mi završava, a ti/vi počinje. U deintimiziranom domu iščezavaju svi estetski i moralni sadržaji, budući da je intimnost vrhovna vrijednost doma/ kuće. Intimnost je doživjela sudbinu prognanika nošena dinamikom života u kojoj je sve manje traganja za unutrašnjim izvorištima emocionalne energije, pa se manjak unutarobiteljskih sadržaja i kapitala odražava i na siromaštvo unutrašnjeg svijeta obiteljskog sistema. Budući da se intimnost opire svođenju u strogo empirijske gabarite, glas simboličkog priziva slojevitu, gustu deskripciju, te u tom smislu, struktura i funkcije kuće mogu poslužiti kao prigodan okvir za komparativnu analizu nataloženih značenja. Savremenog čovjeka potrebno je podsjetiti na sveti karakter intimnosti doma koji proživljava duboku krizu uslijed konfuzije granica, disbalansa sociopetalnih i sociofugalnih mjesta, brisanja zaštitnih membrana obiteljskog sistema, konfuzije između javnog i privatnog, posljedicama potčinjavanja svih vremensko-prostornih odrednica javnoj sferi. Cilj rada je da se ukaže na pogubnost iščezavanja intimnosti, s tim u vezi i krizu Kuće, koja se već manifestira u krizi obiteljskog, te posljedično, individualnog ponašanja, posebno mladih ljudi u savremenim društvima.
Nemoćna moć odgajatelja: andragoški pogled na odgoj djece za kulturu rizika
Povijesno gledano, prosvjetiteljstvo je napravilo prekretnicu u poimanju odgoja djeteta. Sve kasnije odgojne koncepcije u stoljećima koja su slijedila imale su fokus na dječju sreću, vodile su znanost o odgoju u pravcu pitanja odraslog odgajatelja o suštini dječjeg bića, o dječjim potrebama, o dječjem sigurnom odrastanju. Već kroz posljednja dva desetljeća 20. stoljeća pedagoški koncept o odraslom odgajatelju kao zaštitniku sretnog djetinjstva postaje vjerovanje bez pokrića. Odustati od mita o svemoćnom skrbniku koji dijete može zaštiti od mučnih životnih epizoda postaje osnovna zadaća roditelja, staratelja i učitelja za rad na sebi. Kakva je funkcionalnost odraslog odgajatelja koji u znanosti ima izvore za poticaj vlastitoj promjeni, ali teško izlazi iz svoje zone komfora, kud vodi navika škole da daje obećanja koja nastavnik više ne može ispuniti i kakva je posljedica vjerovanja da se drugog čovjeka – dijete – može kontrolirati zato što je u poziciji ekonomske, fizičke ili psihološke nemoći. Cilj rada je podsjećanje na tezu da odgoj i obrazovanje ne može spriječiti životne tragedije, ali ne smije prestati djelovati, ma koliko krhki učinci bili, dok odgajatelj mora iskoračiti iz pedagoškog doživljaja odgoja u andragoško razumijevanje odgoja samoga sebe. Jer – može li se dijete pedagoški odgajati za rizik suvremenog života, ako se sam pedagog-odgajatelj ne odgaja za rizik andragoškim aktom u obrazovanju odraslih?
Kriza paradigme pedagogijske znanosti ili nedostatak znanstvene perspektive?
Da li trenutna kriza pedagogijske znanosti predstavlja u kuhnovskom smislu krizu paradigme ili se radi o tome da je nedostatak prepoznatljive pedagogijske znanstvene perspektive uvjetovan imperativom interdisciplinarnosti zbog kojega se više ne može vidjeti suština pedagogije kao znanosti. Možda se kriza može razriješiti, ne iznalaženjem nove paradigme, već povratkom na, kako je Edgar Morin naziva, „izgubljenu paradigmu – ljudsku prirodu“. S obzirom da odgoj, kao predmet pedagogijske znanosti, predstavlja izgradnju, oblikovanje čovjeka, u središtu odgojnog djelovanja treba biti čovjek. Teorijska interpretacija odgoja/obrazovanja mora se izvoditi iz ljudske prirode i iz same suštine odgoja, odnosno njegove suštinske antropološke dimenzije. Humanističko-razvojna paradigma, bazirana na pretpostavci o transformativnom potencijalu ljudskoga bića, odnosno holističkom pristupu razvoju ličnosti, predstavlja, dakle, paradigmu na kojoj suvremena pedagogija može zasnivati svoju znanstvenu perspektivu. U radu će poseban fokus biti na pedagogiji čovjeka, odnosno teoriji antropoloških odgojnih/obrazovnih polja i teorijama kritičke pedagogije kao primjerima teorija zasnovanih na humanstičko-razvojnoj pedagogijskoj paradigmi.
Disharmonično djelovanje obitelji i škole kao generator odgojnih rizika
Učestali alarmantni događaji, do jučer nepojmljivih, slučajeva nasilja u školama upućuju na to da dva primarna odgojna miljea obitelj/porodica i škola, ne djeluju zajedno niti sinhronizirano. Klasični pedagoški zahtjev traži usklađeno djelovanje svih odgojnih miljea kako bi dječja ličnost uspješno plovila vodama odrastanja, koje danas sve više liče na uzburkano more. Radi li se uistinu o nemoći odgoja, kako nam se često signalizira sa strane, ili su odgoj ispustili iz ruku upravo oni koji ga mogu učiniti moćnim? Rad ukazuje na opasnost da pedagogija, koja u svom etimološkom značenju ima dijete i vođenje, postane „bezdjetnaja pedagogika“, kako su još na početku 20. stoljeća sa zabrinutošću isticali sovjetski autori kritičkog uma. Zatečeno i zbunjeno u procjepu između ambicija i zahtjeva obitelji i škole, dijete bez pomoći i podrške nije u stanju da se nosi s različitim pritiscima odgojnih okruženja u kojima odrasta. Da li dijete postaje beskućnik društva, a samim tim i pedagoške nauke (uvažavajući njezina osnovna etimološkog značenja), samo su neka od pitanja koja nas moraju trajno intrigirati da bismo iznalazili putokaze kako na teorijsko-znanstvenom tako i na praktičnom nivou.
Potreba za organiziranjem naučnog skupa (NE)MOĆ ODGOJA I OBRAZOVANJA IZ KRIZE U KRIZU, u organizaciji Odbora za pedagoške nauke ANUBiH-a, proizašla je iz ozbiljne zabrinutosti eksperata odgojnih i drugih društvenih nauka i hitne potrebe za sastajanjem, razmjenom mišljenja i iskustava kao i kritičkom analizom zabrinjavajućih događanja nasilja, sve učestalijih među školskom djecom i mladima kod nas i u susjednim zemljama. Uprkos činjenici da pedagogija i općenito odgojne nauke nisu nikada dosad raspolagale takvim bogatstvom spoznaja o čovjeku i obimom istraživačkih nalaza koja upućuju na puteve uspješnog odgoja, stručnjak, odgajatelj danas mora nijemo zastati pred nekim situacijama koje odstupaju ili sasvim iskaču od provjerenih i potvrđenih naučnih hipoteza. Zašto je to tako i kuda vode ovakve drastično odstupajuće situacije potaknula je jedan broj naučnika i eksperata najvišeg ranga iz BiH i Hrvatske koji su u veoma kratkom vremenu pristali da se okupe, učestvuju i raspravljaju o najavljenoj tematici. Iskazana spremnost za zajednički rad, pored ostalog, je potvrdila da se odgoj i obrazovanje internacionalno gledano nalaze u ozbiljnoj krizi i da pedagoška nauka sa svojim donedavno stabilnim spoznajama ne može brzo i lako ponuditi izlaze iz zapaženih slabosti. Danas je više nego ikada ranije potrebno da vratimo čovjeka njegovoj osnovnoj suštini, njegovoj humanoj, ljudskoj, čovječnoj prirodi i da moćnim odgojem, a ne ne-odgojem pomognemo mladima da odrastaju što dalje od ljudske destruktivnosti. Permanentna saradnja i međusobna povezanost pedagoga naučnika garant je mogućem spriječavanju dominacije ne-odgoja ili polu-odgoja kao nepoželjne paradigme njihovog funkcioniranja. Jednodnevni rad naučne konferencije, održane 4. jula 2023. godine u prostoru Akademije nauka i umjetnosti BiH okupio je 18 učesnika, od kojih 14 s prijavljenim temama i sažetcima i 4 učesnika sa najavljenim diskusijama (napominjemo da nisu svi autori uspjeli do dogovorenog roka dostaviti svoje priloge za štampanje). Uz učesnike iz Bosne i Hercegovine u radu skupa učestvovale su dvije profesorice i jedan profesor iz Hrvatske. Konferencija je protekla u dinamičnoj raspravi i nastojanjima da se pokušaju dati barem približni odgovori na pitanja poput: Da li je uistinu odgoj utemeljen na dosadašnjim naučnim postulatima postaje nemoćan i zašto? Da li pedagogija nesvjesno uzmiče pred utjecajima medija, novih tehnologija i društvenih previranja? Da li sve više preuzimaju ulogu odgajatelja oni koji nemaju jasnu viziju, razvojne i odgojne ciljeve o odrastanju mladih na koje tako snažno utječu? Kako i šta učiniti da takav anarhični odgojni nered ne odvede mlade u agresiju i druge nehumane oblike razrješavanja konflikata. Održani naučni skup (NE)MOĆ ODGOJA I OBRAZOVANJA IZ KRIZE U KRIZU i radovi koje u ovom tematskom broju časopisa Dijalog objavljujemo će, zasigurno, pobuditi interes čitalaca, djelatnika u odgoju i obrazovanju svih nivoa, i potaknuti dalja kritička propitivanja odgojno-obrazovne realnosti, kao i nova naučna istraživanja u cilju bogaćenja i jačanja pedagoške nauke i moći odgoja za novo doba i novu realnost. Uz ovaj Predgovor donosimo i kratki pregled tekstova objavljenih u ovom dvobroju časopisa. Adila Pašalić Kreso u svom tekstu Disharmonično djelovanje obitelji i škole kao generator odgojnih rizika se pita da li se uistinu radi o nemoći odgoja, kako nam se često signalizira sa strane, ili su odgoj ispustili iz ruku upravo oni koji ga mogu učiniti moćnim? Rad ukazuje na opasnost da pedagogija, koja u svom etimološkom značenju ima dijete i vođenje, postane padagogija bez djeteta i bez vođenja. Ima mnogo pokazatelja koji ukazuju da dijete sve više postaje beskućnik društva, a samim tim i pedagoške nauke. Autoricu intrigira, kako na teorijsko-znanstvenom tako i na praktičnom nivou, pronalaženje odgovarajućih putokaza za prevazilaženje kriza i sve učestalijih demonstracija nemoći odgoja. Haris Cerić u tekstu: Kriza paradigme pedagogijske znanosti ili nedostatak znanstvene perspektive?, nastoji pronalaziti odgovore na pitanja: Da li trenutna kriza pedagogijske znanosti signalizira nedostatak prepoznatljive pedagogijske znanstvene perspektive uvjetovane imperativom interdisciplinarnosti zbog koje se više ne može vidjeti suština pedagogije kao znanosti. Budući da odgoj kao predmet pedagogijske znanosti, predstavlja izgradnju i oblikovanje čovjekau to u središtu odgojnog djelovanja treba biti čovjek. U radu je poseban fokus na pedagogiji čovjeka, odnosno teoriji antropoloških odgojnih/obrazovnih polja i teorijama kritičke pedagogije kao primjerima teorija zasnovanih na humanstičko-razvojnoj pedagogijskoj paradigmi. Mirjana Mavrak svoj tekst Nemoćna moć odgajatelja: andragoški pogled na odgoj djece za kulturu rizika posvećuje odgojnim koncepcijama koje su stoljećima fokusirane na dječju sreću, koje treba da obezbjeđuju odrasli: roditelj, staratelj, učitelj, kako bi dijete zaštitili od mučnih životnih epizoda. Takav koncept je odraslom odgajatelju kao zaštitniku sretnog djetinjstva decenijama predstavljao vjerovanje bez pokrića. Cilj rada je podsjećanje na tezu da odgoj i obrazovanje ne može spriječiti životne tragedije, ali ne smije prestati djelovati, ma koliko krhki učinci bili. Isto tako odgajatelj mora iskoračiti iz pedagoškog doživljaja odgoja u andragoško razumijevanje odgoja samoga sebe. Amel Alić u tekstu intrigirajućeg naslova „Sve je to iz kuće izašlo“ podsjeća savremenog čovjeka na sveti karakter intimnosti doma koji proživljava duboku krizu uslijed konfuzije granica, disbalansa sociopetalnih i sociofugalnih mjesta, brisanja zaštitnih membrana obiteljskog sistema, konfuzije između javnog i privatnog, posljedicama potčinjavanja svih vremensko-prostornih odrednica javnoj sferi. Intimnost je doživjela sudbinu prognanika nošena dinamikom života u kojoj je sve manje traganja za unutrašnjim izvorištima emocionalne energije, pa se manjak unutarobiteljskih sadržaja i kapitala odražava i na siromaštvo unutrašnjeg svijeta obiteljskog sistema. Cilj rada je da se ukaže na pogubnost iščezavanja intimnosti, s tim u vezi i krizu Kuće, koja se već manifestira u krizi obiteljskog i individualnog ponašanja, posebno mladih ljudi u savremenim društvenim odnosima. Vesna Bilić nam u svom tekstu Nasilje među vršnjacima kao odraz uvjeta u kojima djeca odrastaju: percepcija, stavovi i iskustva srednjoškolaca nudi uvide u percepciju i stavove srednjoškolaca o utjecaju obitelji, lokalnih zajednica, društva i medija na viktimizaciju i nasilno ponašanje djece i mladih prema vršnjacima dobivene kvalitativnim istraživanjem. Rezultati ovog istraživanja sugeriraju da najsnažniji utjecaj na sudjelovanje djece u vršnjačkom nasilju imaju njihovi roditelji, osobito interroditeljske destruktivne interakcije i nasilno ponašanje roditelja prema djeci te pretjerano zaštitničko, ali i intruzivno i kontrolirajuće ponašanje roditelja s dobrim namjerama, koje vodi do loših ishoda (sebičnost, egocentričnost, razmaženost, potreba za trenutnim ispunjavanjem dječjih želja i sl.). Amir Pušina u tekstu Kreativnost kao moć odgoja: ka transformativnim kreacijskim kompetencijama univerzitetskih nastavnika polazi od stava da je danas više nego ikada potrebno vraćanje čovjeka njegovoj kreacijskoj suštini/ prirodi. Iako naši univerziteti, visoke škole, presudno značajne i odgovorne organizacije unutar odgojno-obrazovnog sistema, putem različitih programskih sadržaja i aktivnosti, implicite potiču kreativnost nastavnika i saradnika, to prema autoru ne isključuje potrebu razvijanja jedne eksplicitne, kreacijske univerzitetske agende usmjerene na jačanje kreacijskih kompetencija akademskog kadra. Cilj ovoga rada je predstaviti i obrazložiti cilj, očekivane ishode i tematske cjeline-sadržaje jedne edukacijske, psihologijski utemeljene agende, tragajući za ključnim kreacijskim kompetencijama univerzitetskih nastavnika i saradnika kao rasadnika i sijača autentičnih modela ljudske kreativnosti. Dina Sijamhodžić-Nadarević u prvom dijelu svoga rada Odgoj/obrazovanje za vrijednosti i humanost u prevenciji i suočavanju s krizama autorica tematizira pitanje suodnosa vrijednosti, odgoja kao humanističke vizije dobrog čovjeka i kriza u današnjim vremenima. Dalje se u radu nude promišljanja o ulozi visokog obrazovanja u eksplicitnom odgoju i obrazovanju za vrijednosti u sprezi s nižim nivoima obrazovanja i drugim odgojnim socijalizacijskim faktorima. Visoko obrazovanje kao poluga i kreator društvenih procesa treba jasno unutar kulture obrazovnog sistema kroz svoje kurikulume, nastavne pristupe, materijale, projekte, praktikume i sl. projicirati i njegovati vrijednosti kao temelj gradnje zdravog društva i angažiranih građana. Odgajanje za vrijednosti nije nešto što je samo intelektualne, već i emocionalne i voljne prirode. Asim Mujkić u svome tekstu Univerzitet u Bosni i Hercegovini između moći i nemoći obrazovanja nudi tri perspektive ili šira konteksta unutar kojih bi se ova važna problematika razumijevanja odnosa dominantne ideologije i obrazovnog procesa mogla razumijevati pa time i, eventualno, otvoriti moguće pravce promjene. Prva perspektiva u kratkim crtama naznačuje neke ključne aspekte prožetosti ideologije i univerziteta, na primjeru ‘fakulteta političkih ili društvenih nauka’ kroz socijalistički, a potom i savremeni, kapitalistički, odnosno etnonacionalistički period. Drugi dio se tiče pojmovne analize pojma ‘humanizma’ i dvojnosti pojma ‘obrazovanja’ koji iz njega proističe, jedan kritički, a drugi ideološki. Treći dio, samo u naznakama, pokušava na tragu demokratske obrazovne teorije John Deweya ponuditi neka rješenja. Sarina Bakić svoj tekst Vizuelna proizvodnja i potrošnja nasilja: između emocionalne praznine i društvenih politika počinje konstatacijom, iako se nasilje kod djece i mladih u suštinskom smislu odražava individualno, ono ima i izrazit društveni karakter. Ovaj rad nastoji teorijski pojasniti fenomen nasilja i kulture nasilja, šta taj fenomen podrazumijeva, šta su neki od uzroka popularnosti ove kulture u Bosni i Hercegovini, te na koji način se ona reflektira na različite društvene procese. Autorica dalje obrazlože koji su to socijalni, kulturni i psihološki profili djece i mladih ljudi koji proizvode i konzumiraju vizuelne sadržaje nasilja, te da se ovaj problem ne istražuje dovoljno ozbiljno naročito s aspekta opasnosti gubitka ljudskog kapitala. Dženeta Camović u svom tekstu Roditeljski stilovi kao faktor rizika i zaštite u razvoju problema u ponašanju kod djece navodi da zabrinjavajuća stanja i oblike ponašanja kod djece kao što su anksioznost, depresivnost, agresivnost, nasilni oblici ponašanja i sl., postaju globalni problem. U skladu s tim, raste interesovanje za tumačenje etiologije i prevencije navedenih oblika ponašanja, što je bilo očigledno u posljednjim ekstremnim slučajevima nasilja koje su počinila djeca. Veza između roditeljskog stila i problema u ponašanju kod djece predmet je mnogih istraživanja. Za produbljenije razumijevanje ovog odnosa u radu je dat pregled više istraživanja koja mogu ukazati na ključne modele prevencije. Rešid Hafizović u svom tekstu Odgojem i obrazovanjem do istinskog ljudskog bića konstatira da je naglim razvojem digitalne tehnologije i vještačke inteligencije, moderna civilizacija najzad ušla u eru ‘postnormalnog vremena’ koje sa sobom, uz sve prednosti i znanstveno-tehnološki napredak: globalizaciju, urbanizaciju, genomiku, ali i klimatske promjene, dovelo do definitivnog pretrgnuća sa poretkom starih vrijednosti, sa sustavnim znanjem o stvarima, kao što je dovelo i do erozije istine i povjerenja kao temeljnih vrijednosti unutar tradicionalnih formi znanja. Istina i laž, vrlina i porok gotovo su potpuno izjednačeni, sa neskrivenom tendencijom da se ljestvica neupitnih tradicionalnih odgojno-obrazovnih vrijednosti sasvim potisne na marginu života. Nerzuk Ćurak u svojoj diskusiji Nasilje je svuda oko nas upozorava da je dovoljno da se osvrnemo na našu društvenu stvarnost i da vidimo da je nasilje eklatantno, da obrazovanje na to nema odgovor ili da bi stvar bila još gora, odgovor vrlo često biva krajnje militantan. Ideja da se suprotstavimo nasilju u društvu preko obrazovanja tako što ćemo unijeti neke forme nove sekuritizacije u obrazovanje, pa ćemo na taj način zaustaviti nasilne procese, duboko je pogrešna i ne vodi onome što nam je potrebno i kao prethodni uvjet i kao cilj, a to je izgradnja jednog dobrog i mirnog društva, kroz autentično mirovno obrazovanje koje bi prekrilo cijelu zemlju. Belinda Milanović u svojoj diskusiji (Ne)moć roditeljstva poručuje da u mnogim krizama u kojima se povremeno nalazimo i mi i mladi, manje smo spremni govoriti o uzrocima kriza, dok radije i učestalije govorimo o posljedicama. Pri konstatiranju pojava vršnjačkog nasilja rijetko ćemo se baviti uzrocima takvog ponašanja. Spremniji smo liječiti rane, a manje spremni spriječiti da do rana dođe. Kako u današnjem vremenu odoljeti svim izazovima roditeljstva? Kako biti bolji roditelj? Možda ponašanja današnje generaciju mladih treba gledati kroz posljedice, jer uzroci njihova ponašanja su daleko iza nas. Svjesni toga ostaju nam pitanja kako prevenirati današnji vrtićki uzrast, kako im pomoći da se za 20-ak godina ne ukaže potreba liječenja posljedice ovog trenutka. Ovog SADA! Uslovi u kojima je konferencija organizirana i realizirana zahtijevaju da se kao uredništvo zahvalimo svi učesnicima i autorima, ali posebnu zahvalnost dugujemo recenzentima koji su dali doprinos kvaliteti tekstova. Napominjemo da je svaki rad za koji su postojale naznake o promjenama pretrpio autorsku reviziju, usklađenu s autorizacijama tekstova. S tim u vezi potrebno je dodati da se u pojedinim tekstovima izražavaju stavovi i vrijednosni sudovi koji nisu istodobno stavovi i vrednosni sudovi uredništva. Smatrali smo da zbog dijaloške prirode časopisa dugujemo javnosti mogućnost da čita o različtiim stavovima i da u tom smislu ne radimo dodatne intervencije. Nadamo se da izlaganja, diskusije i prezentirane spoznaje mogu biti vrijedan doprinos naporima da odgojno-obrazovnu stvarnost učinimo boljim prostorom za djecu i mlade, roditelje i nastavnike.
Različite, ali nedjeljive: vjera i religija
Ivan Cvitković, Sociološki pogledi na naciju i religiju IV, Sarajevo: University Press – Izdanja Magistrat, 2023, 291 str.
Nerkez Smailagić: Historija političkih doktrina I–II & Politička vizija Dantea Alighierija Sarajevo/Zagreb: Kupola, 2023.
Dvostruki doktor znanosti Mile Babić, filozof i teolog – najraskošniji franjevački mislitelj Bosne Srebrene
Mile Babić rođen je 26. 11. 1947. u selu Družinovići, općina Prozor (Bosna i Hercegovina). Kada bismo jednim paragrafom htjeli sukusirati filozofsko- teološku poziciju njegovih uklona u mišljenju i djelovanju onda bi to bio ovaj ispod. U svom filozofskom i teološkom mišljenju traga za prijelazom iz svijeta nasilja u svijet slobode i ljubavi, dokazujući kako najveća ljubav nastaje iz najveće slobode i kako nas ljubav drugih i Drugog oslobađa za slobodno djelovanje, drukčije rečeno, razlika i jedinstvo su nerastavljivi, jer gdje ima razlike ima i jedinstva, i obratno, prema tome, pluralizam i jedinstvo se uzajamno pretpostavljaju i uključuju. Tako Babić zapravo razvija filozofiju i teologiju slobode i ljubavi, drukčije rečeno, filozofiju i teologiju razlike i jedinstva. Time je rečeno da se ljudski život umnaža u razlikama, jer ukidati razlike znači ukidati život. Samo razlike mogu biti u jedinstvu. Stekavši široku filozofsko-teološku izobrazbu nastavio je da se zanima pitanjima i problemima klasične i suvremene filozofije i teologije. Prevodi s latinskog, njemačkog i grčkog jezika. Preveo je s njemačkog Kantovo djelo koje je tiskano pod naslovom Opća povijest prirode i teorije neba (1984); s latinskog Škotovo djelo Rasprava o prvom principu (1997), te s grčkog Teodoretovo djelo Eranistes (2004). Bio je član uredništva međunarodnoga teološkog sedmojezičnog časopisa Concilium od 2013. do 2020, Voditelj Odjela za dijalog s drugim religijama na Franjevačkom institutu za kulturu mira u Splitu ( 1998-2009 ). Također, dopisni je član Akademije nauka i umjetnosti BiH (2018). Od 2019. predsjednik je Odbora za filozofiju i direktor Centra za filozofska istraživanja ANUBiH.
Neka futurološka pitanja suvremenog čovječanstva
Današnje čovječanstvo predstavlja samo aktuelno stanje u praktično beskonačnom, kontinuiranom nizu prošlih, savremenih i budućih generacija ljudske vrste, u kontinuitetu njene evolucije. Moguće je da je čovjek, već s pojavom prvih oblika potpune svijesti o sebi i svom okruženju, odnosno o svom bitku i bitisanju, počeo nastojati da pronikne u svoju prošlost; međutim, u budućnost se, čini se, zagledao tek onda kada je bio egzistencijalno ugrožen vlastitim aktivnostima, ponašanjem i društvenim odnosima. Definitivnim odbacivanjem finalističkih i antropocentričnih ideja o čovjeku kao osnovnom i krajnjem cilju sveukupne organske evolucije, otvorila su se mnoga značajna i provokativno inspirativna pitanja iz oblasti biološke budućnosti vrste Homo sapiens. Pokušaji da se pronađu odgovori na najatraktivnija futurološka pitanja postepeno su uklonili ranije (vještačke) dileme o odnosima faktora biološke i kulturološke evolucije, tj. o mogućoj predominaciji jednih ili drugih u mikroevolucijskim tokovima savremenog i budućeg čovječanstva; danas se biološki i kulturni uspon ljudske vrste shvataju kao nedjeljive komponente njenog jedinstvenog evolucijskog sistema u općoj ekonomiji prirode. U mnoštvu futuroloških pitanja biologije čovjeka, posebnu pažnju privlače projekcije mogućeg fizičkog izgleda i konstitucije, kao i same “gole” egzistencije. U ovoj sferi posebno su aktuelizirana pitanja demografske eksplozije, ekološke krize i potencijala globalnog ili ograničenog nuklearnog rata.
Nasilje u porodici u krivičnom pravu Bosne i Hercegovine sa osvrtom na međunarodne standarde i savremena shvatanja
U ovom radu aktualizirana su određena pitanja krivičnopravne, krivičnoprocesne i viktimološke prirode koja se neposredno odnose na krivično djelo nasilje u porodici. Ovo krivično djelo je propisano kao samostalno i autonomno krivično djelo u krivičnom pravu Bosne i Hercegovine što je kompatibilno sa međunarodnopravnim standardima koje je država Bosna i Hercegovina preuzela, odnosno prihvatila. S tim u vezi, posebna pažnja je posvećena kompleksnosti definisanja pojma nasilja u porodici, cijeneći, prije svega, njegovu pravnu, odnosno društvenu dimenziju sa osvrtom na međunarodnopravne standarde, te objektivno – subjektivnu koncepciju pojma nasilja u porodici na osnovu zakonskog opisa ovog krivičnog djela. Takođe, ovo krivično djela se posmatra kroz prizmu zaštite osnovnih ljudskih prava i sloboda svakog pojedinca. U kontekstu obavezujuće, adekvatne i pravilne primjene međunarodnopravnih standarda, posebno je naglašena važnost Konvencije Vijeća Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici – Istanbulska konvencija.